ЕВРИСТИКА БАЛАНСУ МІЖ ДИСКРЕЦІЙНИМИ ПОВНОВАЖЕННЯМИ ОРГАНІВ ПУБЛІЧНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ ТА ІМПЕРАТИВОМ ПРАВОВОЇ ВИЗНАЧЕНОСТІ: ТЕОРЕТИКО-ДОГМАТИЧНИЙ АНАЛІЗ В КОНТЕКСТІ АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВОГО МОДЕЛЮВАННЯ - Боксгорн, А. В. (Правова держава, 2025)
Стаття присвячена проблемі визначення меж дискреційних повноважень органів публічної влади, яка в сучасних умовах трансформації системи публічного управління в Україні, набуває особливої актуальності. Дискреційні повноваження виступають необхідним правовим інструментом, який дозволяє адміністративним органам приймати рішення у складних, часто непередбачуваних обставинах, коли закон не передбачає єдиного чіткого варіанту дій. Однак надмірна свобода адміністративного розсуду може призвести до зловживань, свавілля, корупційних ризиків, порушення принципу рівності та прав людини. Водночас надмірне обмеження дискреції знижує ефективність і гнучкість державного управління. Таким чином, досягнення належного балансу між адміністративним розсудом та правовою визначеністю є одним із центральних завдань сучасного адміністративного права. Метою статті є розробка практичних рекомендацій щодо удосконалення правових механізмів реалізації дискреційних повноважень органів публічного адміністрування із дотриманням принципу правової визначеності. У дослідженні проведено аналіз наукових підходів до поняття адміністративного розсуду та дискреційних повноважень, їх відмежування та співвідношення. Зокрема, дискреційні повноваження розглядаються як юридично визначена свобода вибору дій у межах закону, в той час як адміністративний розсуд – як інтелектуально-аналітична діяльність суб’єкта публічного адміністрування при ухваленні рішення в межах наданих повноважень. Особливу увагу приділено дослідженню існуючих ризиків застосування розсуду в умовах відсутності чітких критеріїв, що може створити передумови для вибіркового правозастосування, дискримінації та порушення принципу верховенства права. На основі аналізу європейських стандартів, позицій Європейського суду з прав людини, практики Конституційного Суду України та наукових джерел обґрунтовано, що гарантії правової визначеності мають включати чіткість правових норм, передбачуваність наслідків, стабільність правового регулювання та доступність права для його адресатів. У статті запропоновано шляхи удосконалення правового регулювання дискреції: встановлення чітких меж та критеріїв застосування адміністративного розсуду в законодавстві; розвиток адміністративної доктрини; забезпечення обов’язкового мотивування адміністративних рішень; посилення судового контролю над застосуванням дискреції з метою запобігання зловживанням владою; формування єдиної судової практики. Зазначено, що тільки за умов комплексної реформи правозастосування, розвитку адміністративної юстиції та посилення ролі принципу належного врядування можливим є досягнення належного балансу між ефективністю адміністративної діяльності та дотриманням принципу правової визначеності.